Jeg ved ikke, om du nogensinde vil læse det her.
Vi patruljerer hver dag i håb om at finde jer derude.
Hvor mon I befinder jer?
Jeg kunne ikke finde jer, men jeg fandt dette sted.
Her er så fredeligt.
Her er jeg slet ikke bange for, at vi aldrig skal mødes igen.
Jeg kan derimod mærke, at du er i nærheden, og vi snart vil ses.
Og i det håb er jeg kommet her hver eneste dag.
"Giv mig blod, og I får jeres frihed."
Det var Den Indiske Nationalhærs kampråb,
der holdt fast i håbet, selvom alt så sort ud.
Hæren kæmpede uden ophold for
at opnå en drøm, et frit Indien.
De britiske myndigheder censurerede alt om nationalhæren INA
og kaldte dem hæren for forrædere.
TÆT PÅ MAYMYO, BURMA I 1944
Maya.
GRÆNSEN MELLEM INDIEN OG BURMA I 1996
Skolen er tæt på.
Men det vrimler med patruljer.
Vi må skynde os.
Fører denne vej til skolen?
Det er den vej.
Giv mig et øjeblik.
Der er noget, jeg må se.
Han følger med og fører jer til skolen.
Vi må skynde os.
Du har ikke sovet, siden du kom.
Surinder...
Jeg ser kun dræbte kammerater, når jeg lukker øjnene.
Hvordan tror du, det føles at dø af sult?
Så du ikke Arshads sår?
- Fyldt med pus og maddiker. - Arshad har det bedre nu.
- Meget bedre. - ...maddiker.
Fuld af maddiker, Maya.
Vi løb tør for mad.
Vi fortsatte blot med at gå.
Og så stødte vi på vores kammeraters lig.
Rådne lig.
Vi mistede tusindvis, Maya.
Men jeg overlevede.
Vi tabte, og jeg overlevede.
Hver eneste dag har jeg ventet.
Jeg har skrevet mine følelser ned her.
Jeg håber, at du en dag kan læse dem.
Selvom meget stadig er usagt.
For nogle gange rækker ordene ikke.
Man er nødt til at mærke følelserne.
Løb! Skynd jer væk!
Dø, I møgsvin!
- Pis! - Løb!
Æd bly, møgsvin!
- Chef? - Ja?
Luftangrebets formål var at støtte den britiske hærs fremrykning.
En af deres spejderenheder vil være her i morgen tidlig.
Hvad er vores ordre?
Hovedkvarteret siger, at du skal vælge.
Vi kan trække os til Rangoon
eller prøve at stoppe briterne.
Sodhi!
Arshad?
Vores ammunition er begrænset.
Vi skal alle dø! Det er slut!
Han har ret! Vi har intet tilbage!
Intet tilbage? Kan du da ikke kæmpe?
Hvad laver du? Han har jo ret!
Japanerne sender ikke flere forsyninger!
De har allerede trukket sig tilbage!
Se dem lige!
Hvis vi bliver her, dør vi alle!
Vi får intet ud af det, Sodhi.
"Intet"?
Havde du troet, at det ville ændre sig?
Se dem...
Se alle dem, der er døde...
Alle dem, der døde tilbage i junglen...
Har det været meningsløst?
Glem ikke Netajis slogan!
"Giv mig blod, og I får jeres frihed."
Netaji vil have vores blod!
Vi kan ikke få frihed uden at udgyde blod!
Vi må betale frihedens pris lige her!
Og det gør vi!
Ikke kun én gang, men tusind gange!
Vi når måske ikke frem til Delhi,
men vores revolution gør! Det er vores eneste chance!
De sårede soldater skal til Rangoon.
Rani Jhansi-regimentet står for det.
Resten af os
vil stoppe briterne i at rykke frem så længe som muligt.
Indien vil kunne huske vores offer i dag.
De forstår det måske ikke.
Men de vil huske det!
Jeg skjulte mig i Maymyo efter krigen.
Men det var farligt at gå udenfor.
De britiske spioner ledte efter soldater fra INA.
Jeg måtte skifte navn til Janki.
Du sagde altid, at vi kæmpede vores egne krige.
Maya døde i den krig...
...og Janki tog hendes plads.
Janki kæmper stadig for frihed.
Frihed blev mit mål i livet.
Og derfor startede jeg en skole i Maymyo.
Alle pigerne kalder mig "bedstemor." Nu er de mine små soldater.
Jeg lærte dem at kæmpe og tro på sig selv.
Præcis som Netaji oplærte os.
Maya...
Du må af sted.
Farvel for nu, Maya.
Pas på dig selv.
Hvis du er i sikkerhed,
så har han en grund til...
...at holde sig i live.
- For Indien! - For Indien!
Nej...
Kendte du bedstemor Janki?
Ja.
Men desværre...
...var det kun i kort tid.
De fortalte mig, at vi kom for sent.
Hæren smed bedstemor i fængsel igen.
Hun vendte hjem for fire måneder siden og var meget syg.
Og efter nogle få dage...
Hvad laver du, Arshad?
Det er lang tid siden, at jeg har set mit smukke fjæs.
Jeg håber ikke, at det er regnet væk.
Sodhi!
Hold da helt kæft.
Til højre!
Spar på ammunitionen!
Dæk mig!
Arshad!
Arshad, rejs dig. Er du uskadt?
Hjælp mig op! Jeg er helt ør.
Kom så op.
Jeg klarer mig, Sodhi. Gå nu!
Klap i!
Jeg klarer mig! Gå nu bare! Tag geværet og gå!
Hvis du dør, så skyder jeg dig!
Pummey!
Kom nu væk!
Skynd dig væk!
Vi spurgte altid bedstemor: "Hvem er det på billedet?"
Og hendes svar var: "Manden, jeg elsker."
Jeg glemmer aldrig hendes smil.
Hvorfor kom du ikke tilbage efter Maya?
Jeg var krigsfange.
Vi havde mistet alt.
De smed 17.000 af os i fængsel i Indien.
Vi blev ført til Det Røde Fort i Delhi og anklaget for
at have ført krig mod det britiske imperium.
De kaldte os hæren for forrædere.
Men sandheden kom frem under retssagen,
og det udløste et ramaskrig i landet.
Tusindvis gik på gaden i protest.
Og selv Indiens flåde gjorde mytteri
og kaldte sig selv for Den Indiske Nationalflåde.
Hele landet gik på gaden for at støtte INA.
Og da forstod briterne,
at uden loyalitet fra indiske soldater
ville imperiet ikke kunne overleve.
Jeg blev løsladt i '47,
men jeg indså, at jeg nu var fremmed i mit eget land.
Mit hjem var i et andet land.
Pakistan.
Vi havde mistet alt. Hæren ville ikke have os.
De kunne ikke tage os.
Vi var jo forrædere.
Der gik fem år, før det blev bedre.
Jeg tog til Singapore i '52
for at finde Maya eller spor af hende.
Jeg fandt intet.
Jeg tog til Burma, hvor der var indført krigsretstilstand.
Ingen kunne få indrejse.
Jeg forsøgte endda at snige mig ind over grænsen.
Jeg var uheldig og blev fanget.
De deporterede mig.
Og en dag...
...gav jeg op.
Jeg vendte ryggen...
...til alt og alle.
Jeg holdt op med at leve.
Det gjorde hun ikke.
Maya kæmpede videre.
I gav jeres liv for landet.
For drømmen om Indien.
Maya kæmpede også for frihed.
Men hvad opnåede I?
Hvad opnåede I efter kampen?
Amar, din generation må fortælle os, hvad vi har opnået.
Det var sikkert nemt at kæmpe for frihed.
Det var vores kamp.
Men kampen for at beholde friheden
er meget mere barsk.
Og den kamp er jeres.
Vi tager et billede i dag i Delhi.
Ved Det Røde Fort.
Uanset hvad
lover jeg, at jeg vil kæmpe videre.
Vi hørte soldaterne komme nærmere.
De kommer måske til skolen. Vi må væk.
Grænsen er tæt på. Vi går gennem junglen.
Godt så.
Led derhenne! Kom så!
Skynd jer!
Fart på!
Jeg kan ikke fortsætte.
- Hvad? Nej! - Jeg kan ikke mere!
Det er ikke muligt, Amar!
Vi kan hjælpe dig.
Hør nu, hvad jeg siger!
Jeg har brækket benet. Jeg kan ikke gå.
Spild ikke tiden på mig.
Grænsen er derhenne.
I må skynde jer derhen
og bede den indiske hær om hjælp.
Jeg gemmer mig her. Bare rolig.
Skynd jer nu! Rani, tal ham til fornuft!
Vi efterlader dig ikke.
Hvis du bliver, så gør jeg også.
Amar, hør nu efter.
Hvis du bliver her, så dør alle.
Stol på mig! Du kan kun hjælpe, hvis du går nu.
- Han har ret. - Kom nu!
Kom så, ellers er vi alle dødsens.
- Vi henter hjælp! - Skynd jer af sted.
Sodhi ofrede sig der, hvor tusindvis af INA-soldater
havde ofret sig for, at Indien kunne få sin frihed.
Op imod 26.000 soldater i Den Indiske Nationalhær
gav deres liv i kampen for Indiens frihed.
Ingen af de overlevende INA-soldater fik lov at tjene i hæren igen.
Trods underskriftsindsamlinger nægtede regeringen af udbetale
krigsveteranpension til de overlevende INA-soldater.
Med tiden er Den Indiske Nationalhær blevet
Den Glemte Hær.